Autor: Pája delfínek (paja.firbulina[zavinac]seznam.cz)	Stáhnuto ze serveru: http://ceskyjazyk.zde.cz

MŮJ SEN
(vypravování)

Jako malému děvčátku se mi líbil Karel Gott. Se zájmem jsem poslouchala jeho písničky, a když vyšly jeho Duety s nějakou Bílou, babička mi je ihned koupila na kazetě. Zaposlouchala jsem se do nich a divila se, kdo to s Kájou tak nádherně zpívá. Babička mi pověděla, že je to Lucie Bílá. To mi bylo sedm. Od té doby jsem vždy zasedala k televizoru, když jsem uslyšela jméno té krásně zpívající paní Bílé. V lednu 2001 měli jet rodiče na muzikál Johanka z Arku. Věděla jsem, že je možnost vidět a slyšet Lucku zpívat. Rodiče jsem tedy nakonec přemluvila, aby mě vzali s sebou. Asi týden před dnem D jsem začala shánět a sbírat všechny možné informace o téhle zpěvačce. Pak nastal den D. Když taťka četl, že bude Johanku hrát Bára Basiková, tak jsem se cítila strašně zklamaná a chvíli i ponížená, ale když si taťka všiml, že si ten poutač špatně přečetl a že přečetl obsazení od 14 hodin a ne od 18, jak jsme měli lístky, tak jsem se zaradovala. Opravdu, můj sen se splní - uvidím a uslyším Lucku! Johanka a Lucka byly obě skvělé, i když vím, že byly jako jedna osoba. Ale myslela jsem Johanku jako příběh a dílo mnoha lidí a Lucku prostě jako Lucku. Na konci při děkovačce jsem Lucce zamávala ve chvíli, když se dívala mým směrem. Asi to viděla, protože se na mě usmála. Ten úsměv mě hřál ještě po mnoho dalších měsíců.
Od té doby sbírám, stříhám a lepím vše, co o Lucince najdu.
O pár okamžiků později, 9. května 2004, jsem s rodiči vyrazila na Excalibur. Doufala jsem, že Lucku opět uvidím, ale něco uvnitř mě mi říkalo: Lucku dnes neuvidíš. Ale přesto jsem tomu hlásku uvnitř mě nevěřila anebo nechtěla věřit. Koupila jsem Lucce kytku. Ale Lucinka opravdu nehrála. Excalibur byl skvělý, akorát Ginevra Iva Marešová mi přišla strašně nevýrazná Ginevra, ale přesto to bylo boží představení. Kytičku dostal nakonec Martin Pošta, i když jsem uvažovala i o Míše Zemánkové. Ale Martin byl jako Merlyn supr. Když jsem mu kytku dávala, koukal na mě nevěřícně, ale když se jakž takž vzpamatoval, podal mi ruku a dal mi pusu. Vilda Čok na mě přitom ukazoval a zeptal se Martina: "Vy dva se znáte?" A já na něj: "Ne, ještě ne!!!" Trochu jsem ho zmátla, ale to byl můj cíl. Na jevišti jsem se s ním prostě seznámila. Když jsem scházela s těch strmých schůdků, málem jsem spadla na takovou tlustou paní v první řadě. Chudinka se na mě dívala prosebným pohledem: prosím děvče nepadej. Na poslední chvíli jsem vyvážila balanc a s čistým štítem se vrátila na své místo do 15. řady. Vilda potom začal dělat blbosti - vlastně kdy on je nedělá? :)
Lucku jsem v Excaliburu neviděla, ale přesto mi bylo souzeno se s ní ještě v roce 2004 vidět. Po letním táboře mi mamka oznámila, že viděla ve vedlejším městečku reklamu na Lucčin koncert v Poděbradech. Přemluvila jsem kámošku a vyrazily jsme. Lucka byla jako vždy milá a vtipná. Za hodinu a půl mluvila málo, ale za to o všem možném. Měla jen šestiminutové zpoždění a to jen proto, že do vjezdu ke kempu byla jen jednosměrka a z kempu jel zrovna autobs a tak Lucka s řidičem a mercedesem museli vycouvávat celou příjezdovou cestu. Koncert utekl jako voda a já vůbec nelitovala, že jsem na něm byla. Všechny písničky naživo zněly líp než z CD, jen píseň Pouta se mi vůbec nelíbila naživo. Mě se Pouta nelíbí normálně, natož i s emocemi. Měly jsem s kamarádkou místa na stání. Zpočátku jsme stály někde u desáté řady, a když nás všechny stojící Lucka vyzvala, ať jdeme blíž, chvíli jsem musela přemlouvat kamarádku, protože se ostýchala. Sedly jsme si těsně pod pódium a viděly líp než někteří lidé, co měli lístky na sezení.
Po skončení se nám Lucka nepodepsala, ale hned odjela domů :( Jeden z bodyguardů viděl náš, ale hlavně dětský smutek, a tak řekl: "A je fuč!" Tomu jsem se musela smát. Jako kdybych si toho nevšimla. Byl to skvělý zážitek, ale s Luckou jsem nikdy nemluvila. Poslala mi 2 dopisy, ale na nejlepší okamžik s Luckou si musím ještě nějakých těch pár chvil počkat.
Ale budu trpělivá! Slibuju!